Zajednica koja uči: prevladavanje podijeljenosti teorije i prakse - Slunjski, Edita (2012)
Pokušaji mijenjanja odgojno-obrazovne prakse zasnovani na ideji birokratskog, mehaničkog uvođenja inovacija ne daju željene rezultate, o čemu svjedoče hrvatska i svjetska iskustva. Razlog tome djelomično je u tome je odgojno-obrazovna praksa previše kompleksna, nepredvidiva i dinamična, a da bi ju moglo mijenjati nešto tako statično, kao što je to teorija sama po sebi. Uz to, svaka teorija u praksi doživljava niz različitih modifikacija, s obzirom na to kako ju praktičari razumiju i u svakodnevnoj praksi oživotvore. Razumijevanje i prihvaćanje dvosmjernog, recipročnog odnosa teorije i prakse odgoja i obrazovanja, može voditi postupnom reduciranju jaza među njima. Sve se više zastupa ideja profesionalnog učenja učitelja samoj praksi, usmjerenog razvoju njihovih istraživačkih i refleksivnih kompetencija, što može voditi ostvarivanju kvalitetnije (refleksivne) prakse ali i razvoju novih teorija. Taj neprestani ciklus stvaranja teorija, te razvijanja praktičnih strategija utemeljenih na teorijama i usavršavanju teorija, predstavlja i vodeći pokretač rasta u cjelokupnoj znanosti i tehnologiji. On otvara put novim generacijama otvorenih, racionalnih, kritičkih i refleksivnih teorija, koje su se u stanju kontinuirano samoreformirati. U odgojno-obrazovnoj ustanovi, takva teorija koincidira sa shvaćanjem kurikuluma kao teorijske koncepcija koja se u praksi zajednički gradi i kontinuirano provjerava, kritički propituje, nadopunjuje i mijenja. To je svojstveno ustanovama koje se transformiraju u zajednice koje uče, jer je proces njihova razvoja nerazdvojan od zajedničkog učenja, suradnje i dijaloga svih dionika odgojno-obrazovnog procesa. Zajednicu koja uči obilježava prihvaćanje orijentacije učenje za sve ; učenike, učitelje, ali i sve ostale zainteresirane članove uže i šire socijalne zajednice, koji postaju partnerima učenja tj. ravnopravnim sustvarateljima novih razumijevanja i znanja o odgoju i obrazovanju.
HRV