O rodbinskome nazivlju u turskom i hrvatskom jeziku - Čaušević, Ekrem (Array, 2010)
Promjene u sustavu rodbinskoga nazivlja u hrvatskome standardnom jeziku, u kojemu su izvorni nazivi svak, svastika, djever, zaova, šurjak, pašanac i jetrva gotovo potisnuti njemačkim posuđenicama šogor i šogorica, a semantičko polje naziva zet (zet:šogor) zbog interferencije s posuđenicom šogor(ica) reducirano na značenje "kćerkin muž u odnosu na njezine roditelje", otežavaju usvajanje turskoga leksika kojim se označava nekrvno srodstvo. Nazivlje za oznaku srodstva po krvnoj ili bračnoj vezi izrazito je diferencirano u turskome jeziku (i) zbog velikoga značenja koje se u tradicionalnoj i istočnoj kulturi pridaje društvenim i rodbinskim vezama. Poteškoće u usvajanju rodbinskoga nazivlja u turskome jeziku javljaju se i zbog toga što je model na kojemu se temelji sustav rodbinskih naziva dosta različit u odnosu na hrvatski. Turski je naime sačuvao kognatski model koji u obitelji naglašava obje linije srodstva – i po ocu, i po majci, pa stoga taj jezik ima posebne nazive za veze prema djedu, baki i tetkama ne samo s očeve, nego i s majčine strane. Hrvatski je pak tu distinkciju sačuvao samo u nazivima za strica i ujaka. Kontrastivno je relevantno napomenuti i to da turski razlikuje najbliže krvne srodnike po izravnoj silaznoj liniji: starijega i mlađeg brata, odnosno stariju i mlađu sestru. Što se pak spola tiče, on se u turskome dodatno eksplicira leksemima erkek ("muško") i kız ("žensko") u slučajevima kad izvornim govornicima prirodni spol nije samorazumljiv, kao kod riječi torun "unuk i unuka". Zanimljivo je napomenuti da se kod naziva za starijega brata (ağabey) i sestru (abla) dodatno ne eksplicira spol, dok je to za mlađega brata i sestru (kardeş) to nužno ako izvorni govornik posebno želi naglasiti radi li se o bratu ili sestri.