"Duhovno hajduštvo u jeziku" protiv "zloduha u kulturi" - Pandžić, Vlado, kroatist (Array, 2009)
Stanislav Šimić je već u prvoj godini izlaska na književnu scenu (1923.) proricao (u pjesmi Odlazak) brzi zaborav svojih književnih djela. Nije se to dogodilo. Pola stoljeća je gotovo prošlo od njegove smrti, a njegova ostavština “jezik i duh” nedvojbeno pridonosi hrvatskoj književnosti. Njegove pjesme i kritike nisu štedjele ni prijatelja ni protivnika koji je zaslužio kritiku, satirične i ironične žalce jer “kritici imaju pametnijeg posla nego da budu vratari pa piscima otvaraju vrata, na koja izlaze u javnost, i da im se pri tom klanjaju”. Bio je svojevrsni književni sveznalac, ali nedvojbeno i zavrzica i svadljivac koji se jezikom i duhom, pjesmom i kritikom, osobito borio protiv duhovnoga siromaštva svoga doba. Govorio je što mu se “sve ne sviđa”, pa je mnogima bio nenadmašni uzor u borbi za bolju književnost i “svaki izrečeni smisao u jeziku”.