Zagrebački franjevci i ikonografija nakon Tridentskoga sabora (1545. – 1563.) - Cvetnić, Sanja (Array, 2010)
Plodna duhovna i kulturna djelatnost zagrebačkih franjevaca, čiji početci sežu sve do vremena samoga osnivača Reda, doživljava osobit zamah tijekom dvaju baroknih stoljeća. U razdoblju oporavka nakon krize XVI. stoljeća tijekom kojeg je cijela Hrvatska strepila pred neizvjesnošću turskih nasrtaja, zbivanja u njihovu kaptolskom samostanu svjedoče o svojevrsnom kulturnom preporodu koji je polako počinjao zahvaćati grad na samom rubu Habsburškoga carstva. Do sredine XVII. stoljeća stvoreni su uvjeti i za osnutak samostalne kustodije a ubrzo i provincije posvećene sv. Ladislavu, u čije središte prerasta upravo zagrebački samostan. Prilikom njegovih pregradnji, kao i preuređenja gotičke samostanske crkve, nastaju neka od najznačajnijih baroknih ostvarenja na području grada Zagreba Ona se, osim umjetničkom kvalitetom, ističu i zanimljivom ikonografskom sintezom lokalnih tradicija i likovnih rješenja koja svoje izvore nalaze u velikim umjetničkim središtima poput onodobnoga Rima ili Münchena. Tako u kapeli sv. Franje – jedinstvenom ambijentu XVII. i XVIII. stoljeća unutar zagrebačkoga franjevačkoga samostana – njezina titulara kao protagonista umjetničkoga zbivanja susrećemo na prvom likovnom prikazu predaje o njegovu posjetu Zagrebu, ali i na oltarnoj slici koja se kompozicijom nadovezuje na svečevu skulpturu kipara Carla Monaldija, 1725. godine postavljenu u svetištu rimske bazilike sv. Petra. Upravo je takvo ponosno isticanje vlastite tradicije, uz istodobnu snažnu svijest o pripadnosti općoj Crkvi, jedna od bitnih značajki likovnih umjetnosti u razdoblju koje je uslijedilo nakon Tridentskoga sabora (1545. – 1563.), te predstavlja važnu odrednicu i naše umjetničke baštine.