Važnost intersubjektivnog i društvenog konteksta za individualnu psihičku organizaciju - Paska, Iva (Array, 2009)
U području klasične psihoanalize prevladavajuća je paradigma ona o psihi koja poslije završenog razvoja u djetinjstvu postaje svojevrsni monadni entitet koji «iznutra» gleda na vanjski svijet objekata. Robert Stolorow i George Atwood, osnivači intersubjektivne psihoanalize, smatraju da je takvo uvjerenje posljedica «kartezijanskog mita izoliranog uma». Polazeći od kritike toga mita oni smatraju kako je psihi potreban društveni kontekst ne samo za razvoj, već i za kasnije postojanje. Taj kontekst oni nazivaju «drugima koji reguliraju sebstvo» (engl. self-regulating others). Budući da psiha bez tih drugih ne može opstati, promatranje sebstva kao entiteta izoliranog od okoline ili potpuno autonomnog problematično je, kako u teorijskom diskursu, tako i u kliničkom kontekstu. Analogni zaključcima intersubjektivne psihoanalize su zaključci sociologa Emilea Durkheima. On smatra da je društvenost preduvjet individualnog postojanja, te da poremećeni kontakti s društvom vode do individualnih poremećaja. U radu je ukazano na analogije između ta dva teorijska pristupa, te na važnost kontekstualnog promatranja individualnog sebstva